Рет қаралды 17,272
У ніч з 8 на 9 травня 2000 року жорстоко вбивали Ігоря Білозіра. На очах у десятків людей у центрі Львова, за п’ятсот кроків до рідної домівки. У місці, яке він так любив, - воно ж і стало місцем його хресної дороги... 16 травня - півгодинна клінічна смерть, 28 травня - назавжди зупинилося серце.
Ніхто й гадки не мав, що тиждень по тому сумному Івасюковому 22-му 1979 року - прийде таке ж трагічне 30-го травня, але вже 2000-го, Львів поховає на тому ж Личаківському цвинтарі Ігоря Білозіра, керівника колективу, перший виступ якого на професійній сцені Львівської філармонії відбувся у рік смерті творця „Червоної рути”, автора багатьох безсмертних пісень, що їх підхопила своїм глибоким пієтетом до пам’яті композитора львівська “Ватра”.
30 травня - 150 тисяч людей з усіх усюд проводжали молодий і багатообіцяючий талант в останню путь...
Рука бандитів-убивць, що завдала смертельних ударів черевиками у голову лежачого на львівській бруківці композитора, жадала одного: тепла його крові. За те, що був українцем! За те, що був патріотом! Біополе фізичного тепла непересічної індивідуальності (як і вкотре вже в історії нашої нації) брутально зруйнували чужинці. Але біополе його духовності продовжує генерувати посеред нас, нині сущих. Від досвідом навчених - до, перспективно, продовжувачів пісенної слави Маестро.
Ігор помер, щоб народитися... І жити вічно...
Ми не змогли врятувати його за життя... Ми повинні зробити вічними його пісні, його музику.
... Львів давно не був таким багатолюдним і таким тривожно сумним.
Ховали Ігоря Білозіра (в день народження Оксани) в чорному фраку з темно-вишневим метеликом, в якому він мріяв поїхати на її ювілейний концерт на першій сцені країни...
„Кликну-свисну вороного: Час, мій коню, час! Час!..”
Відео любительське. Подяка за збереження Ярославу Лубінцю.
м. Калгарі (Канада).