Рет қаралды 83
לפעמים אני, לפעמים אתה, כה זקוקים לנחמה.
אנחנו במעבר מ תשעה באב לט"ו באב.
מאבילות על חורבן, שואה, טבחו פוגרוום, גירוש שמסמל לנו יום תשעה באב.
אל הנחמה , האהבה והשמחה, האופטימיות והצקווה, המשך החיים ביצירה ובניין, שידוכים והקמת בצים בישראל.
מהיכן נמצא בתוכנו את הכוחות לכך?
מה טעם נמצא בחיים אחרי הזוועות הנוראות שעברנו? חיילים ואזרחים רבים כל כך נחשפו לזוועות נוראות ואיומות.
אולי יישאר המבט כבוי ושחוח, הלב שבור ומיואש, ולא נמצא עוד טעם לחיים חלילה?
לכאן בדיוק נכנס ט"ו באב ומה שהוא מסמל.
להרים את המבט למעלה למרות כל מה שעברנו ולהמשיך בשמחה ובתקווה לבנות וליצור חיים.
איך אמרו בנות ישראל לבחורים ישראל כשיצאו לחולל בכרמים?: בחור, שא עיניך!
תרים את המבט למעלה.
שא עיניך ליופי = לעולם הכל כך יפה לחיים שסביבך.
שא עיניך למשפחה = לאשתך, ילדיך, הוריך וחבריך.
הקב"ה בכבודו ובעצמו לוקח אחריות על הנחמה: "נחמו נחמו עמי יאמר אלוקיכם" ( הפטרת השבת )
"הא-ל הנאמן,שומר הברית והחסד, לאוהביו ולשומרי מצוותיו לאלף דור" ( סוך פרשת ואתחנן )
הנה בוא תבוא לה הנחמה לה אנו כל כך זקוקים.
שבת שלום!